Hösten 1941 skulle bli den mest betydelsefulla tiden för nazisterna-
-i planerandet av vad de kallade Den Slutliga Lösningen.
Utrotningen av judarna.
Här i Auschwitz koncentrationsläger i Polen-
-skulle Rudolf Höss organisera massmord på oskyldiga civila-
-inklusive, för första gången, kvinnor och barn.
I byggnader som denna i Auschwitz uppfann man helt nya mordmetoder.
Jag kunde se allt som pågick-
-rakt framför mina ögon.
En SS-man klättrade upp på husets tak, satte på en gasmask-
-öppnade en lucka och hällde in pulvret.
Under hösten 1941 och våren 1942-
-beträdde nazisterna ny mark i massmördandets historia.
Genom en kombination av order uppifrån och initiativ nedifrån-
-inledde de en förstörelsepolitik som skulle beröra nästa hela Europa.
AUSCHWITZ Nazisterna och Den Slutliga Lösningen
Order och Initiativ
I oktober 1941 smiddes radikala planer i Auschwitz koncentrationsläger.
Den nye konstruktionschefen Karl Bischoff och arkitekten Fritz Ert-
-planerade ett nytt läger-
-som skulle ligga drygt två kilometer nordväst om det dåvarande-
-vid en by tyskarna kallade Birkenau.
Lägret skulle bli stort som en liten stad, med plats för 100.000 människor.
Forskning från 1990, utgående från de tyska originalritningarna-
-visar att man redan från början avsåg att göra det outhärdligt för fångarna.
Nazisterna byggde in lidandet i själva planen.
I ett tyskt koncentrationsläger fick tre fångar dela på detta utrymme.
I Auschwitz-Birkenau var planen att tränga in nio fångar i samma utrymme.
550 i varje barack.
Det fanns inget vatten och inget golv-
-och med så mycket ihopträngda människor frodades sjukdomarna.
Men de slutliga beräkningarna visade-
-att inte ens denna trängsel var tillräcklig för nazisterna.
Bischoff beslöt att trycka in ännu fler.
För hand kryssade han över siffran 550 för varje barack-
-och skrev dit 744.
SS utformade inte byggnader för att hysa folk, utan för att utplåna dem.
Förvånande nog så var det nya lägret i Auschwitz inte avsett för judar-
-utan för sovjetiska krigsfångar, som dessa.
Nazisterna ansåg dem vara underlägsna.
Under kriget dog ungefär tre miljoner av dem i tysk fångenskap-
-av svält, sjukdomar och fysiskt våld.
På hösten 1941 anlände 10.000 sovjetiska krigsfångar-
-för att börja bygga det nya lägret Auschwitz-Birkenau.
Det var oktober. Det snöade redan. Jag minns att det snöade.
De lastades av vid järnvägsrampen vid godsstationen.
De var utmattade. Det var svårt för dem att ens röra sig.
Det är svårt att tänka sig en människa i trasor, smutsig, svulten, sjuk...
Det var karikatyrer av människor.
Bara några hundra av de 10.000 sovjetfångarna överlevde till våren.
En av dem är Pavel Stenkin.
Vi visste vår plats - en grav.
Jag lever nu, och om en minut är jag slut.
Detta var en konstant känsla. De kunde döda dig när som helst utan något skäl.
Sättet som tyskarna... SS och fångvaktarna-
-torterade krigsfångarna... De slog inte ens oss så hårt.
Jag vet inte varför, men om en fång- vaktare inte dödade 7-10 om dagen-
-kunde han nog inte sova. Det var så vi uppfattade det.
Folk dog av svält och sjukdomar och blev ihjälslagna.
Man levde när man gick till sängs.
På morgonen var man död.
Död, död, död.
Död på kvällen, död på morgonen, död på eftermiddagen.
Död. Vi levde med döden.
Hur kunde man känna sig?
Rudolf Höss, som förde befälet över detta lidande-
-höll rutinmöten varje tisdag och fredag-
-för att diskutera verksamheten med sina officerare.
Av dokument som nyligen hittats i Moskva framgår-
-att byggandet av lägret vid Birkenau gick för långsamt för SS-ledningen.
Vid den här tiden, i augusti 1941-
-hade Auschwitz nästan inget med judeförföljelserna att göra.
Det var nazister på annat håll som inledde massmordet på judar.
Som här, i Hamburg, en av Tysklands största hamnar.
Hamburgs nazister skulle använda RAF:s bombningar av staden-
-som skäl för att förfölja judarna ännu mer.
Bombningarna i september 1941 gjorde hundratals hemlösa-
-men Hamburgs regionale ledare Karl Kaufmann ville visa handlingskraft-
-så han dikterade ett brev till Adolf Hitler.
Därför anhåller jag om tillstånd att få evakuera Hamburgs judar till öst.
Då skulle åtminstone en del av de invånare som drabbats av bombningarna-
-kunna få nya hem.
Förfrågningar som Kaufmanns passade Hitlers egna fördomar och önskemål.
Han hade länge velat bli av med judarna.
Han beskyllde dem för förlusten i första världskriget-
-och trodde det fanns en internationell judisk konspiration.
När nazisterna fick makten sa Hitler att Tysklands judar skulle undanröjas.
De blev snabbt syndabockar för Tysklands alla problem.
På hösten 1941 biföll Hitler Kaufmanns och andra höga nazisters begäran-
-att deportera tyska judar.
I slutet av oktober fick Hamburgs judar höra nyheten de fruktat.
Vi fick ett rekommenderat brev med order om-
-att komma till järnvägsstationen om 24 timmar-
-med en resväska, för att flytta österut. Det var allt som stod.
Över hela Tyskland packade tyska judar sina tillhörigheter-
-och gjorde sig resklara inför ögonen på sina ickejudiska grannar.
Antingen fick man ett skällsord, eller så tittade de bort. Vi blev arga-
-men framför allt rädda. Vi ville vända tillbaka, men det gick inte.
På morgonen togs vi till tåg. Vanliga tåg.
Tågen var låsta från utsidan-
-och det var en tågresa till ingenstans.
Vi visste inte vad vi hade att vänta.
Inga tyska judar sändes direkt från Hamburg till Auschwitz.
Deras första destination var Lodz-gettot i Polen.
Nazisterna hade skapat getton för polska judar över hela Polen.
De hatade dessa judar ännu mer än judarna från väst.
För nazisterna var de dubbelt farliga eftersom de kom från det slaviska öst.
Det var till denna chockerande miljö som Hamburgs judar kom-
-när de anlände till Lodz på morgonen den 26:e oktober 1941.
Det var 1150 personer.
Den judiska gettopolisen eskorterade oss till gettot. Det tog två timmar.
Vi såg människor i gettot-
-som såg slitna och trötta ut, och de la inte märke till oss.
Vi möttes av ett område som såg ut som slum-
-fast ingen av oss hade sett slum, men vi antog att det var det.
Vi kunde inte förstå varför de såg ut så där, inte ens ordentligt klädda.
Vi visste inte vad detta var för ställe. Det verkade helt vettlöst.
De tyska judarna betraktade de polska judarna uppifrån och ned.
Vi var definitivt från en mycket lägre klass än de.
Plötsligt insåg de att de hade slängts ner till vår nivå-
-eller kanske lägre, eftersom de var ovana att leva i den miljön.
Centrala Polen, hösten 1941
När de tyska judarna anlände blev Lodz-gettot ännu mer överbefolkat.
De lokala nazistledarna ville minska folkmängden i gettot-
-varför Walter Burmeister från SS-
-på hösten 1941 körde sin chef, Herbert Lange, tvärs över Polen.
Han erinrade sig senare vad Lange hade sagt om resans syfte.
Låt mig göra klart att detta är strikt konfidentiellt.
Jag har order att grunda ett specialkommando i Chelmno.
Personal från Poznan och Gestapo i Lodz kommer att ansluta.
Vi har ett tufft men viktigt jobb framför oss.
Herbert Lange hade deltagit i nazisternas dödshjälpsprogram-
-och mördat handikappade.
Lange körde till den lilla byn Chelmno.
Här skulle han och hans män utföra ett speciellt bygge-
-med huvudsyftet att skapa plats i Lodz-gettot-
-genom att döda de judar man ansåg improduktiva.
I november 1941 var fler likadana center under konstruktion.
I Belzec i östra Polen byggdes ett läger-
-för att döda judar från Lublin-området.
Men dödandet skulle öka ännu mer efter händelser mer än 1000 mil bort.
Den 7:e december 1941-
-bombade Japan amerikanska slagskepp vid Pearl Harbour.
Detta ledde till att Japans allierade Tyskland förklarade krig mot USA.
Några dagar senare-
-gjorde Hitler klart vilka han anklagade för krigets intensifiering.
Vi vet vilka som står bakom Roosevelt.
Det är den evige juden som vill kasta oss åt samma öde-
-som vi har sett och upplevt i sovjetiska Ryssland.
Privat förklarade Hitler nu att judarna borde utrotas.
En hög nazist som hörde honom tala om massmord bodde i Krakow i Polen.
Den 16:e december 1941, några dagar efter mötet med Hitler-
-talade han med en utvald grupp höga officerer, SS-män och partifolk.
Hans namn var Hans Frank, östra Polens nazistledare.
Det han sa var inte tänkt att bli officiellt-
-men en kopia av hans tal överlevde kriget.
När det gäller judarna så utgår jag ifrån att de kommer försvinna.
De måste bort.
Men vad ska vi göra med judarna?
Tror ni att de kommer flyttas till bosättningar i öst?
Från Berlin säger man bara: "Ni får avrätta dem själva."
Men vi kan inte skjuta alla dessa judar-
-så därför måste vi hitta på något annat sätt att utrota dem.
I januari 1942-
-gjordes det första urvalet av judar för deportering från Lodz-gettot.
Vi ville inte åka. Åtminstone inte de flesta av oss-
-för vi antog att det elände vi kände till var bättre än ett okänt elände.
De utvalda judarna togs hit-
-till Herbert Langes improviserade utrotningsfabrik i Chelmno.
Judar från trakten hade blivit först att dö här några veckor tidigare.
Nazisterna sprängde huset där själva dödandet utförts-
-för att sopa undan bevisen för sina brott.
Detta är ett av de få foton som existerar av själva byggnaden-
-men bevis som samlats efter kriget ger en bild av vad nazisterna gjorde här.
Judarna från Lodz blev tillsagda att klä av sig.
De föstes längs en korridor i husets källare och uppför en ramp-
-och in i en liten fönsterlös kammare, där dörrarna slogs igen bakom dem.
De var inlåsta på ett lasbilsflak.
Dessa lastbilar hade uppfunnits för att döda mentalsjuka-
-genom att tränga ihop dem i last- utrymmet och gasa dem med kolmonoxid.
Nu tog Lange och andra nazister efter samma metod för att mörda judar.
Gasbilar blev centrala för den nya mordmetoden här i Chelmno.
Det var en massa skrik. De skrek så fruktansvärt.
Det var outhärdligt.
Vi kunde höra skriken, men vi kunde inte se människorna.
De lastades in och mördades där. Det var helvetet.
Därför kallade vi bilarna för Helvetesbilar.
När de körde iväg sa jag: "Där åker helvetet."
Kropparna av de gasade judarna-
-kördes två mil längs småvägar till en skog-
-och begravdes i en glänta.
Många av de tyskar som jobbade här i Chelmno ansåg att de gjorde rätt-
-vilket framgår av Kurt Möbius, en av SS-vakternas, vittnesmål.
Kapten Lange sa att ordern om judarnas utrotning kom från Hitler och Himmler-
-och som polismän hade vi lärt oss att betrakta en regeringsorder som lag.
Just då trodde jag att judarna var skyldiga.
Vi hade ju fått höra om och om igen att judarna var kriminella och underlägsna-
-och skyldiga till Tysklands nedgång efter första världskriget.
Drivna av dessa antisemitiska förvillelser begick tyskarna i Chelmno-
-den första systematiska massgasningen av judar.
Men ännu tycktes dessa mordoperationer inte vara en del av en strategi.
Det skulle ändras den 20:e januari 1942-
-vid ett ökänt möte vid stranden av sjön Wannsee i utkanten av Berlin.
Syftet med mötet var att samordna utrotandet av judarna.
Vad nazisterna kallade "Den Slutliga Lösningen".
Det gjordes klart för de höga nazister och regeringsmän som närvarade-
-att SS hade processen under kontroll.
Med Reinhard Heydrich som ordförande och Adolf Eichmann som sekreterare-
-fattade man ett principbeslut i Wannsee.
Alla judar under nazistisk kontroll skulle dö.
Många av dem skulle arbeta ihjäl sig.
Som en början till en lösning på judefrågan ska de få arbeta i öst.
Då kommer ett stort antal att dö naturligt.
Resten får vi ta itu med på något lämpligt sätt.
I getton som i Lodz följde nazisterna Heydrich direktiv-
-att eliminera en del av judarna genom arbete-
-och ta hand om resten på något lämpligt sätt.
Maten räckte inte för att klara livhanken.
Det fanns ingen mjölk, inget kött och ingen frukt.
Det fanns ingenting.
De lokala judarna ville byta mot ett par skor-
-eller vad som helst som vi hade.
Min mamma bytte en sidenblus mot lite smör och bröd.
I gettot hade allt ett pris.
Man var tvungen att stå på någons axlar-
-eller ha skydd, alltså kontakter.
Det var så livet var och affärer gjordes.
Gör du mig en tjänst så gör jag dig en.
Man kunde inte lita på någon.
Om jag sa något till en medarbetare använde hon det till sin fördel.
Man måste vara försiktig. Folk gick bakom ryggen på varandra-
-eftersom det gällde liv eller död.
Så var livet i gettot. Det var vad livet gjorde med människorna.
Jag tvivlar på att de var sådana före kriget.
En av de värsta aspekterna av hur nazisterna drev gettona-
-är hur de judiska ledarna tvingades fatta beslut om liv och död-
-som hur den bristande tillgången på mat och arbete skulle fördelas.
Mordechai Chaim Rumkowski, ledaren för Lodz getto-
-utnyttjade sin position, till skillnad från de flesta andra gettoledare.
Jag hörde rykten-
-och jag visste att han hade ett hetsigt humör.
Blev han arg, slog han dig med sin käpp.
Ibland gjorde sig Rumkowski av med motståndare genom deportationerna-
-och missbrukade sin position på andra sätt.
Jag var ensam på kontoret, och han drog fram en stol.
Vi hade ett par samtal. Han pratade, jag lyssnade-
-och han förgrep sig på mig.
Jag drog mig undan, och han kom efter.
Det var ett skrämmande förhållande.
Rumkowski utnyttjade ofta de unga kvinnorna.
De var 15, 16, 18, 20, och alltid med fördelaktigt utseende.
Vi var alla i matsalen.
Han la bara sin hand om henne och gick ut med henne.
Jag såg det.
Det var ingen som sa det, utan jag såg det.
Rumkowski utnyttjade Lucille Eichengreen sexuellt i flera månader.
Först då kontoret där hon jobbade stängdes slapp hon undan honom.
Jag var äcklad och arg, men-
-hade jag stuckit så hade han fått mig deporterad. Det var uppenbart.
Gettot satte ett outplånligt spår.
Det visade mänskligheten från sin bästa och sämsta sida.
Det formade mig till den jag är idag.
Alla blev vi skadade-
-under de där åren.
Så småningom avvecklades gettot, och Rumkowski och hans familj-
-mötte samma öde som de 200.000 andra judarna från gettot.
De mördades av nazisterna.
Tidigt 1942 spelade Auschwitz, till skillnad från Chelmno och Lodz-gettot-
-bara en liten roll i nazisternas Slutliga Lösning.
Sedan hösten 1941 hade Höss och hans kolleger experimenterat med Zyklon B-
-för att döda sovjetiska fångar och sjuka-
-i krematoriet bara några meter från hans kontor.
Bredvid ugnarna i krematoriet fanns bårhuset.
SS använde det som en improviserad gaskammare.
Ett antal judar, utvalda för att de inte kunde arbeta-
-hade också dödats här, med början under hösten 1941-
-men Höss och hans kolleger insåg snart-
-att detta inte var någon bra plats att utföra massmord på-
-vilket den polske politiske fången Józef Paczynski vittnar om.
Jag var på vinden i det där huset. Jag stod på en låda eller något.
Jag lyfte på en takplatta och kunde se allt som skedde, rakt framför mig.
De var artiga mot de där människorna. Mycket artiga.
"Klä av er. Lägg era saker här och här."
Sedan klättrade en SS-man upp på byggnadens tak.
Han satte på en gasmask, öppnade en lucka-
-och hällde ner pulvret.
När han gjorde det kunde man, fast väggarna var mycket tjocka-
-höra ett högt skrik där inifrån, trots de tjocka väggarna.
Detta skedde vid lunchtid, på dagtid.
För att dölja skriken stod två motorcyklar utanför krematoriet-
-med motorerna uppvarvade för att dölja skrikandet.
Motorerna skulle dölja skriken, men det misslyckades.
De försökte, men det fungerade inte.
Skrikandet fortsatte i 15 till 20 minuter.
Det blev svagare och svagare-
-och så blev det tyst.
Dessa skräckupplevelser var bara början.
På våren 1942-
-deporterades för första gången judar från utanför Polen till Auschwitz.
De kom från en av nazisternas närmsta allierade.
Berättelsen om hur dessa judar kom till Auschwitz-
-är en av de mest chockerande och överraskande i hela denna historia.
De kom från Slovakien, många av dem från huvudstaden Bratislava.
Slovakien var ett nytt land, grundat först 1939-
-och de flesta slovakier var nu våldsamt nationalistiska.
Vi älskar vårt land.
Vi ska döda våra fiender.
Vakna, bröder i hela landet.
Vi försvarar vårt språk och vår livsstil. Vi viker inte för någon.
Slovakien åt slovakerna, lyder vårt rop.
Presidenten Josef Tiso var en katolsk präst-
-och även premiärministern Vojtech Tuka var djupt religiös.
De hade infört antisemitiska lagar-
-sprungna ur religiös intolerans.
I spetsen för judeförföljelserna stod det nationalistiska Hlinka-gardet.
En jude gick aldrig till arbetet. De arbetade aldrig.
De ville bara ha ett bekvämt liv.
Vårt folk tog glatt över deras affärer. Vi kallade det för arienisering.
Det var så de blev rika.
Före kriget hade Slovakien en judisk befolkning på omkring 90.000.
Nu levde de under direkt hot.
När nazisterna sökte tvångsarbetare-
-erbjöd de slovakiska myndigheterna 20.000 judar med familjer.
Men i början av 1942 uppstod en konflikt mellan länderna.
Nazisterna hade inte tillräcklig avlivningskapacitet-
-och ville därför inte ta emot någon som inte kunde arbeta.
Tidigt 1942 skedde ett möte på utrikesministeriet i Bratislava-
-för att försöka lösa konflikten.
SS-kapten Dieter Wisliceny kom för att möta premiärminister Tuka-
-och en slovakisk tjänsteman, dr Koso.
Efter kriget vittnade både Wisliceny och Koso om vad som sades här.
Har dr Koso diskuterat vårt förslag med er?
Ert erbjudande om 20.000 judiska arbetare?
Slovakiens regering vill flytta de judiska arbetarna med deras familjer.
Vi tycker det vore okristligt att sära på familjerna.
Kan det vara så, herr premiärminister, att det förutom medkänsla-
-också handlar om pengar?
Vi får arbetskraften, medan ni får försörja familjerna.
Men jag tror inte vi har plats för judar som inte kan arbeta.
Våra utgifter skulle inte täckas av judarnas arbetsinsats.
Vad gäller kostnaderna kan vi nog komma överens.
-Står ni för kostnaderna? -Vi får se.
Tala först med överstelöjtnant Eichmann.
I Berlin skrevs ett avtal som bevisar-
-att de slovakiska myndigheterna betalade 500 Reichsmark-
-för varje deporterad jude.
Slovakerna betalade alltså nazisterna för att bli av med sina judar.
För de flesta slovakiska judarna började resan i ett fångläger-
-som detta utanför Bratislava.
Här stod de slovakiska judarna under Hlinka-soldaternas kontroll.
En del av de där soldaterna var riktigt elaka.
De bajsade där med flit så att vi fick göra rent för hand.
De kallade oss judehoror och sparkade oss.
De sa: "Vi ska lära er judar att arbeta."
Men fattiga kvinnor vet hur man arbetar.
Senare, när judarna kom till lägren, tog vi deras tillhörigheter och kläder.
Befälet sa till oss att ta vilka kläder vi ville ha.
Jag tog lite kläder. Det gjorde andra också.
Sedan tog jag tre par skor. Alla tog vad de kunde.
Jag knöt ett rep om och tog det med mig hem.
Vi soldater hade det ganska bra.
När deportationerna pågått i några månader-
-insåg Michal Kabàc vad som troligen hände judarna.
Hur kunde du personligen delta i deportationerna-
-när du visste att de förmodligen skulle dö?
Vad kunde jag ha gjort?
Jag var kluven.
Jag tänkte: "Det kommer att bli lugn och ro här."
"Ni förtjänar det."
Men å andra sidan så fanns det oskyldiga människor bland dem också.
Jag var kluven.
Deportationen av judar från Slovakien började i april 1942-
-och pågick i sju månader.
Sammanlagt lämnades omkring 60.000 judar över till tyskarna.
Drygt 20 mil bort, i sitt hus utanför Auschwitz koncentrationsläger-
-där han bodde med fru och fyra barn-
-inväntade Rudolf Höss slovakernas ankomst.
Planerna för det nya lägret hade ändrats.
Sovjetiska krigsfångar skulle tvångsarbeta någon annanstans.
Höss visste nu att judar var framtiden för Auschwitz.
Det var här, i ett avlägset hörn av Birkenau, 3 km från huvudlägret-
-som Höss och andra SS-män hade funnit en plats för provisoriska gaskammare.
Här stod ett litet hus-
-som skulle bli känt som Det Lilla Röda Huset, eller Bunker 1.
De såg detta som ett steg framåt för dödsprocesserna i Auschwitz.
Två gaskammare byggdes snabbt-
-genom att mura igen fönstren och dörren och bygga två nya ingångar.
Till skillnad från i huvudlägret kunde människor här mördas relativt diskret.
I detta nedslitna hus skulle tiotusentals människor mördas.
Mordmetoden var oförändrad.
Judarna fick veta att de skulle duscha. De stängdes in i rummet-
-och Zyklon B slängdes in genom en lucka i väggen.
Inom några veckor hade man byggt om ett hus till i närheten-
-Det Lilla Vita Huset, på samma sätt.
Slovakiska judar kom till stationen några km från gaskamrarna-
-den 29:e april 1942-
-och sorterades av SS.
De följande 2,5 åren skulle denna process upprepas hundratals gånger.
När tågvagnarna öppnades skrek de genast åt oss.
De skrek på tyska.
Det var SS-män som tog hand om oss.
Vi måste stå på rad. Männen skulle gå ut först, sedan kvinnor och barn-
-och sist gamla.
Jag tittade på pappa här, och han såg sorgsen ut.
Det är mitt sista minne av honom.
De som valts ut för att dö leddes bort förbi de nya husen vid Birkenau-
-och mot gaskamrarna i Det Lilla Röda Huset och Det Lilla Vita Huset.
När vi kom från arbetet såg vi människor som anlänt.
De väntade hela dagen. De satt där. De hade fortfarande mat hemifrån.
SS-män med hundar stod runt dem.
De visste inte vad som skulle hända.
Efter kriget, i väntan på rättegången-
-skrev Rudolf Höss om mordprocessen i de små husen under våren 1942.
Det var mycket viktigt att ankomsten och avklädandet-
-skedde i en väldigt lugn takt.
Barnen grät ofta och tyckte det var konstigt att kläs av-
-men när deras mammor och judiska Sonderkommandot tröstade dem-
-blev de lugna och gick in i gaskamrarna under lek och skratt-
-med sina leksaker.
Hundratals män och kvinnor i sina bästa år gick, intet ont anande-
-döden till mötes i gaskamrarna under de blommande fruktträden.
Denna bild av döden mitt i livet förföljer mig än idag.
Jag såg dem som fiender till vårt folk.
Skälen till utrotningsprogrammet föreföll mig riktiga.
Efter gasningen tvingades andra judiska fångar att lasta kropparna på vagnar-
-och köra dem längs ett spår till gigantiska gropar.
Otto Pressburger var en av de som tvingades lasta kropparna.
Vi grävde gropar. Först visste vi inte vad de var till för.
Först när groparna var tillräckligt djupa började vi slänga ner kropparna.
Det var vidrigt. Det låg kroppar här varje morgon som vi skulle begrava.
När sommaren kom, började allt ruttna. Det var fruktansvärt.
De flesta som jobbade här kom från min hemstad Trnava.
Jag kände dem alla, och varje dag blev de färre och färre.
De ligger säkert begravda här någonstans.
Min bror och min pappa är begravda här, förstår du.
Sommaren 1942 hade Höss och hans kolleger i Auschwitz-
-upptäckt hur de kunde döda tusentals.
Men deras metoder tillfredsställde inte deras överordnade-
-som i sin jakt på Den Slutliga Lösningen skulle döda miljontals.
Under de följande månaderna skulle Höss och hans kolleger-
-ta sig igenom alla spärrar och bygga hus som detta-
-där mord kunde begås i en enorm skala.
Och under det arbetet började nazisterna söka i hela Europa-
-efter ännu fler människor att ta hit och döda.